Винаги съм била запленена от красотата, формата и действията на голямата червена риба тон. Червената риба тон е топлокръвна като нас. Тя е най-голямата риба тон, втората най-голяма риба в морето - костна риба. Тези риби всъщност са ендотермични - движи се през океаните с топлите си мускули, точно като бозайник. Това е една от нашите червени риби тон в аквариума в залива Монтерей. По вида и аеродинамичната форма може да видите, че е създадена за плуване в океана. Тя буквално лети през океана с гръдните си перки, издига се, засилвайки движенията си със сърповидната си опашка. Всъщност тя има гладка кожа почти по цялото си тяло, за да се намали триенето с водата. Това е една от най-фините машини, създадени от природата.
I've been fascinated for a lifetime by the beauty, form and function of giant bluefin tuna. Bluefin are warmblooded like us. They're the largest of the tunas, the second-largest fish in the sea -- bony fish. They actually are a fish that is endothermic -- powers through the ocean with warm muscles like a mammal. That's one of our bluefin at the Monterey Bay Aquarium. You can see in its shape and its streamlined design it's powered for ocean swimming. It flies through the ocean on its pectoral fins, gets lift, powers its movements with a lunate tail. It's actually got a naked skin for most of its body, so it reduces friction with the water. This is what one of nature's finest machines.
Червената риба тон е била почитана от човека през цялата човешка история. От 4000 години, ние постоянно ловим тази риба и има доказателства за това в произведенията на изкуството, датиращи от хиляди години назад. Има я в пещерните рисунки във Франция. Има я в монетите, датиращи 3000 години назад. Тази риба е била почитана от човечеството. Била обект на риболова без да се нарушава баланса през цялото време, с изключение на нашето поколение. Тази риба е преследвана където и да отиде. Има златна треска на Земята, и тази златна треска е за червената риба тон. Има капани, които ловят риби без да нарушават баланса, но това беше доскоро. И сега, начинът по който се лови риба с големи заградени места и с огромни колове, унищожават популациите на рибата на планетата. Основно, червената риба тон стига до едно място, Япония. Някои от вас може да се почувстват виновни за допринасянето за смъртта на тази риба. Техните прекрасни мускули, богати на мазнини, имат невероятен вкус. И това е техният проблем, ще ги ядем докато не изчезнат. В Атлантическият океан историята е проста и ясна. Червената риба тон има две популации - една голяма и една малка. От северноамериканската популация се лови около 2000 тона. Европейската и северноафриканската, тоест източната червена риба тон, се лови в огромни количества: по 50 000 тона почти всяка година за последното десетилетие.
Now, bluefin were revered by Man for all of human history. For 4,000 years, we fished sustainably for this animal, and it's evidenced in the art that we see from thousands of years ago. Bluefin are in cave paintings in France. They're on coins that date back 3,000 years. This fish was revered by humankind. It was fished sustainably till all of time, except for our generation. Bluefin are pursued wherever they go -- there is a gold rush on Earth, and this is a gold rush for bluefin. There are traps that fish sustainably up until recently. And yet, the type of fishing going on today, with pens, with enormous stakes, is really wiping bluefin ecologically off the planet. Now bluefin, in general, goes to one place: Japan. Some of you may be guilty of having contributed to the demise of bluefin. They're delectable muscle, rich in fat -- absolutely taste delicious. And that's their problem; we're eating them to death. Now in the Atlantic, the story is pretty simple. Bluefin have two populations: one large, one small. The North American population is fished at about 2,000 ton. The European population and North African -- the Eastern bluefin tuna -- is fished at tremendous levels: 50,000 tons over the last decade almost every year.
Без значение къде ще следите, но като резултат за западната и източната популации на червена риба тон, има много голям спад - стига се до 90%, ако сравните с 1950 година. Затова на червената риба тон е даден статус, равен на статусите на тигри, лъвове, някои африкански слонове, както и на пандите. Тази риба е предложена за включване в списъка със застрашени видове, в последните два месеца. Имаше гласуване и това включване беше отказано преди две седмици, въпреки неоспоримите доказателства, които са представени от два комитета, че тази риба покрива критериите от Конвенцията за международна търговия със застрашени видове. И ако не ви интересува тази риба, може би ще се поинтересувате от това, че международни парагади ловят риба тон и други съпъстващи риби като костенурки, акули, марлини, албатроси. Тези животни и тяхното изчезване са резултат от лова на риба тон. Предизвикателството, пред което се изправяме е, че знаем много малко за риба тон, а всеки в тази стая е гледал как африкански лъв напада своята жертва. Съмнявам се, че някой е виждал как се храни червената риба тон. Тази риба символизира проблемът на всички нас в тази стая.
The result is whether you're looking at the West or the Eastern bluefin population, there's been tremendous decline on both sides, as much as 90 percent if you go back with your baseline to 1950. For that, bluefin have been given a status equivalent to tigers, to lions, to certain African elephants and to pandas. These fish have been proposed for an endangered species listing in the past two months. They were voted on and rejected just two weeks ago, despite outstanding science that shows from two committees this fish meets the criteria of CITES I. And if it's tunas you don't care about, perhaps you might be interested that international long lines and pursing chase down tunas and bycatch animals such as leatherbacks, sharks, marlin, albatross. These animals and their demise occurs in the tuna fisheries. The challenge we face is that we know very little about tuna, and everyone in the room knows what it looks like when an African lion takes down its prey. I doubt anyone has seen a giant bluefin feed. This tuna symbolizes what's the problem for all of us in the room.
Вече сме в 21 век, но едва тепърва започваме да изучаваме океаните по-задълбочено. Технологията е достигнала ниво, което ни позволява да видим Земята от космоса и да се потопим в моретата от разстояние. И ние веднага започнахме да използваме тези технологии, за да разберем по-добре как работи подводното царство. От кораб, повечето от нас, дори и аз, гледаме океана и виждаме едно равно море. Не знаем къде и каква е структурата му. Не можем да кажем откъде се пълни и наводнява, както бихме да определим в африканските равнини. Не виждаме коридорите и не виждаме кое събира рибата тон, костенурката и албатроса на едно място. Ние тепърва разбираме как физическата океанография и биологическата океанография се събират, за да създадат силата, която всъщност може да създаде гореща точка, или да даде надежда. Причината тези предизвикателства да са толкова големи е, че технически е трудно да бъдеш в морето. Трудно е да изучаваш червената риба тон в нейната територия, която е тихоокеанското царство. Наистина е трудно да се доближиш до остроносата акула и да се опиташ да я маркираш. И сега си представете екипът на Брус Мейт, от Държавният университет на Орегон, да се приближава до един син кит и да слага маркер на син кит, който да остане там, това е инжинерно предизвикателство, което тепърва преодоляваме.
It's the 21st century, but we really have only just begun to really study our oceans in a deep way. Technology has come of age that's allowing us to see the Earth from space and go deep into the seas remotely. And we've got to use these technologies immediately to get a better understanding of how our ocean realm works. Most of us from the ship -- even I -- look out at the ocean and see this homogeneous sea. We don't know where the structure is. We can't tell where are the watering holes like we can on an African plain. We can't see the corridors, and we can't see what it is that brings together a tuna, a leatherback and an albatross. We're only just beginning to understand how the physical oceanography and the biological oceanography come together to create a seasonal force that actually causes the upwelling that might make a hot spot a hope spot. The reasons these challenges are great is that technically it's difficult to go to sea. It's hard to study a bluefin on its turf, the entire Pacific realm. It's really tough to get up close and personal with a mako shark and try to put a tag on it. And then imagine being Bruce Mate's team from OSU, getting up close to a blue whale and fixing a tag on the blue whale that stays, an engineering challenge we've yet to really overcome.
И така, историята на нашият отдаден екип, е риба и чипове. Ние взимаме същите сателитни части за телефони, или същите части като във вашия компютър - чиповете. Събираме ги заедно и те ни отвеждат във водното царство, както нищо друго досега. За първи път ние имаме възможността да наблюдаваме пътя на риба тон в океана, използвайки светлина и фотони, за да измерим изгрева и залеза. Работим с риба тон повече от 15 години. Имам привилегията да бъда партньор на аквариума в залива Монтерей. Всъщност ние взехме част от океана, сложихме го под стъкло и заедно наблюдавахме червената и жълтоперата риба тон. Когато завесата от мехурчета се надигне всяка сутрин, ние виждаме общество в открития океан, едно от малкото места на Земята, където можете да видите да плува гигантската червена риба тон. Ние можем да видим красотата им като форма и действия, тяхната непрекъсната активност. Те летят в тяхното пространство - океанът. Можем да водим по два милиона човека на година, за да се докоснат до тази риба и да им покажем нейната красота.
So the story of our team, a dedicated team, is fish and chips. We basically are taking the same satellite phone parts, or the same parts that are in your computer, chips. We're putting them together in unusual ways, and this is taking us into the ocean realm like never before. And for the first time, we're able to watch the journey of a tuna beneath the ocean using light and photons to measure sunrise and sunset. Now, I've been working with tunas for over 15 years. I have the privilege of being a partner with the Monterey Bay Aquarium. We've actually taken a sliver of the ocean, put it behind glass, and we together have put bluefin tuna and yellowfin tuna on display. When the veil of bubbles lifts every morning, we can actually see a community from the Pelagic ocean, one of the only places on Earth you can see giant bluefin swim by. We can see in their beauty of form and function, their ceaseless activity. They're flying through their space, ocean space. And we can bring two million people a year into contact with this fish and show them its beauty.
Работна лаборатория в Станфордския университет партнира на аквариума в залива Монтерей. Тук, повече от 14-15 години ние всъщност пленяваме червена и жълтопера риба тон. Изучавахме тези риби. Но първо трябваше да се научим как да се грижим за тях. Какво ядат? От какво се чувстват добре? Ходим до аквариумите с риба тон. Докосваме тяхната кожа. Невероятно е. Прекрасно чувство. И тогава, ние имаме наша версия на говорещите с рибата, нашите собствени Чък Фаруел, Алекс Нортън, които могат да грабнат една риба тон и с едно движение да я сложат в плик с вода, за да можем да работим с тази риба и да научим техниките, които ни помагат да не нараним тази риба, която никога не е виждала прегради в открито море. Джеф и Джейсън са учени, които биха взели тази риба тон и биха я сложили в изкуствен воден поток. Така рибата си мисли, чи отива в Япония, но остава при нас. Ние измерваме нейната консумация на кислород, нейната енергийна консумация. Събираме тези данни и създаваме по-добри модели. И когато видя тази риба тон - това е любимата ми гледка - започвам да се чудя: Как тази риба се е справила с тези разстояния преди нас? Вижте това животно. Това вероятно е най-близкото разстояние, до което ще стигнете някога. Дейностите в лабораторията ни научиха как да излизаме в открито море.
Behind the scenes is a working lab at Stanford University partnered with the Monterey Bay Aquarium. Here, for over 14 or 15 years, we've actually brought in both bluefin and yellowfin in captivity. We'd been studying these fish, but first we had to learn how to husbandry them. What do they like to eat? What is it that they're happy with? We go in the tanks with the tuna -- we touch their naked skin -- it's pretty amazing. It feels wonderful. And then, better yet, we've got our own version of tuna whisperers, our own Chuck Farwell, Alex Norton, who can take a big tuna and in one motion, put it into an envelope of water, so that we can actually work with the tuna and learn the techniques it takes to not injure this fish who never sees a boundary in the open sea. Jeff and Jason there, are scientists who are going to take a tuna and put it in the equivalent of a treadmill, a flume. And that tuna thinks it's going to Japan, but it's staying in place. We're actually measuring its oxygen consumption, its energy consumption. We're taking this data and building better models. And when I see that tuna -- this is my favorite view -- I begin to wonder: how did this fish solve the longitude problem before we did? So take a look at that animal. That's the closest you'll probably ever get. Now, the activities from the lab have taught us now how to go out in the open ocean.
И така, в програма, наречена "Маркирай гигант" ние всъщност отидохме от Ирландия до Канада, и от Корсика до Испания. Ловяхме риба с много народи по света и се постарахме да сложим електронни компютри в огромни риби тон. Успяхме да маркираме 1100 риби. Ще ви покажа три клипа, защото аз маркирах 1100 риби. Много тежък процес, но е като "балет". Изваждаме рибата. Измерваме я. Екип от рибари, капитани, учени и техници работят заедно, за да задържат това животно извън океана за около 4-5 минути. Поливаме хрилете с вода, даваме й кислород. И тогава с много усилия, след маркирането, слагането на компютъра, след като се уверим, че предавателят стърчи и има сигнал, ние връщаме тази риба обратно в морето. И когато отплува, ние винаги сме щастливи. Виждаме удара на нейната опашка. И от данните, които събираме, когато получим обратно нейния маркер, защото рибарите ги връщат срещу награда от хиляда долара, можем да направим проследяване под морето за срок от до пет години на гръбначно животно.
So in a program called Tag-A-Giant we've actually gone from Ireland to Canada, from Corsica to Spain. We've fished with many nations around the world in an effort to basically put electronic computers inside giant tunas. We've actually tagged 1,100 tunas. And I'm going to show you three clips, because I tagged 1,100 tunas. It's a very hard process, but it's a ballet. We bring the tuna out, we measure it. A team of fishers, captains, scientists and technicians work together to keep this animal out of the ocean for about four to five minutes. We put water over its gills, give it oxygen. And then with a lot of effort, after tagging, putting in the computer, making sure the stalk is sticking out so it senses the environment, we send this fish back into the sea. And when it goes, we're always happy. We see a flick of the tail. And from our data that gets collected, when that tag comes back, because a fisher returns it for a thousand-dollar reward, we can get tracks beneath the sea for up to five years now, on a backboned animal.
Понякога рибата тон е наистина огромна, като тази риба в крайбрежието на Нантакет. Но дори тази риба е наполовина на най-голямата риба, която сме маркирали. Нужно е усилие, усилието на цял екип, за да извади рибата. В този случай, това което правим, е да сложим върху рибата маркер, проследяван от сателит. Този маркер се носи върху рибата, приема информация за средата около рибата и всъщност се откъсва от рибата, отдалечава се, изплува на повърхността, и изпраща обратно на сателитите над Земята позицията, математически изчислена от маркера, както и инфармация за налягането и температурата. Това, което получаваме от този тип сателитни маркери е, че ние избягваме човешката намеса, за да приберем обратно маркера. И двата типа електронни маркери, за които говоря, са скъпи. Те са проектирани от много групи инженери в Северна Америка. Те са едни от най-фините инструменти, нашата нова технология в океана днес. Едно общество ни помогна много повече отколкото всяко друго общество. И това са риболовците от щата Нова Каролина. Там има две селища - Харис и Морхед Сити, и всяка зима вече повече от десетилетие, организират едно събитие, наречено "Маркирай риба тон", и заедно, риболовците работят с нас, за да маркираме между 800 и 900 риби. В този случай, ние всъщност ще измерваме рибите. Ще направим нещо, което в последните години вече беше започнато: ще вземем проби слуз. Наблюдавайки колко е лъскава кожата, можете да видите и моето отражение там. От тази слуз ние можем да изработим генетични профили. Можем да получим информация за пол, да проверим изскачащия маркер още веднъж, и после я пускаме в океана. А това е любимата ми част.
Now sometimes the tunas are really large, such as this fish off Nantucket. But that's about half the size of the biggest tuna we've ever tagged. It takes a human effort, a team effort, to bring the fish in. In this case, what we're going to do is put a pop-up satellite archival tag on the tuna. This tag rides on the tuna, senses the environment around the tuna and actually will come off the fish, detach, float to the surface and send back to Earth-orbiting satellites position data estimated by math on the tag, pressure data and temperature data. And so what we get then from the pop-up satellite tag is we get away from having to have a human interaction to recapture the tag. Both the electronic tags I'm talking about are expensive. These tags have been engineered by a variety of teams in North America. They are some of our finest instruments, our new technology in the ocean today. One community in general has given more to help us than any other community. And that's the fisheries off the state of North Carolina. There are two villages, Harris and Morehead City, every winter for over a decade, held a party called Tag-A-Giant, and together, fishers worked with us to tag 800 to 900 fish. In this case, we're actually going to measure the fish. We're going to do something that in recent years we've started: take a mucus sample. Watch how shiny the skin is; you can see my reflection there. And from that mucus, we can get gene profiles, we can get information on gender, checking the pop-up tag one more time, and then it's out in the ocean. And this is my favorite.
С помощта на моят бивш студент, Гарет Лосън, това е разкошна снимка на една риба тон. Тази риба всъщност минава през няколко океана. Топлият е Гълфстрийм, студеният е в Залива на Мейн. Дотам иска да отиде рибата. Иска да се храни от пасажите от херинга. Но не може да стигне дотам, защото е твърде студено. Но след това се затопля, рибата тон се появява, хапва малко риба, може би се връща дотам, откъдето тръгва, отива отново и след това отива да зимува в Северна Каролина, и след това отива към Бахамите. Любимата ми картина, три риби, отиващи към Залива в Мексико. Три риби тон, които са маркирани. Ние изчисляваме позициите им астрономически. Те се събират. Това може би е секс между рибите. И това е. Тук риба тон изхвърля хайвера си. И така, от информация като тази, ние можем да увеличим информацията на картата, а в тази карта вие виждате хиляди позиции, маркирани за десетилетие и половина. Така ние ще покажем, че риба тон от западната част отива към източната част. Така че имаме две популации риба тон - имаме популация от Залива, тази която можем да маркираме, те отиват към Залива в Мексико, вече ви показах това, както имаме и втора популация. Живеейки сред нашите риби, нашата северноамериканска риба тон е европейска риба тон, която се връща в Средиземно море. На мястото на горещите точки, там където се срещат, двете популации се смесват.
With the help of my former postdoc, Gareth Lawson, this is a gorgeous picture of a single tuna. This tuna is actually moving on a numerical ocean. The warm is the Gulf Stream, the cold up there in the Gulf of Maine. That's where the tuna wants to go -- it wants to forage on schools of herring -- but it can't get there. It's too cold. But then it warms up, and the tuna pops in, gets some fish, maybe comes back to home base, goes in again and then comes back to winter down there in North Carolina and then on to the Bahamas. And my favorite scene, three tunas going into the Gulf of Mexico. Three tunas tagged. Astronomically, we're calculating positions. They're coming together. That could be tuna sex -- and there it is. That is where the tuna spawn. So from data like this, we're able now to put the map up, and in this map you see thousands of positions generated by this decade and a half of tagging. And now we're showing that tunas on the western side go to the eastern side. So two populations of tunas -- that is, we have a Gulf population, one that we can tag -- they go to the Gulf of Mexico, I showed you that -- and a second population. Living amongst our tunas -- our North American tunas -- are European tunas that go back to the Med. On the hot spots -- the hope spots -- they're mixed populations.
Това, което постигнахме чрез науката е, че ние показваме на Международната комисия, построяваме нови модели, показваме им, че моделът с два вида, които не се смесват - и до този момент отхвърлят Конвенцията за международна търговия със застрашени видове от дивата фауна и флора - че този модел не е правилният. Този модел на смесване е начинът да се продължи напред. Така ние можем да предположим къде ще са точките на събиране. Места като Заливът в Мексико и Средиземно море са места, където самотни екземпляри, единични популации, мога да бъдат уловени. Това са места, които трябва да защитаваме. Центърът на Атлантика, където става смесването е, място, където Канада и Америка ловят риба, и тъй като управляват ловуването добре, всъщност вършат добра работа. Но в международни води, където риболовът надхвърля границите, това са места, където трябва да създадем тези горещи точки. Това е тяхната големина, за да може червената риба тон да бъде защитена.
And so what we've done with the science is we're showing the International Commission, building new models, showing them that a two-stock no-mixing model -- to this day, used to reject the CITES treaty -- that model isn't the right model. This model, a model of overlap, is the way to move forward. So we can then predict where management places should be. Places like the Gulf of Mexico and the Mediterranean are places where the single species, the single population, can be captured. These become forthright in places we need to protect. The center of the Atlantic where the mixing is, I could imagine a policy that lets Canada and America fish, because they manage their fisheries well, they're doing a good job. But in the international realm, where fishing and overfishing has really gone wild, these are the places that we have to make hope spots in. That's the size they have to be to protect the bluefin tuna.
Във втори проект, наречен Маркиране на тихоокеанските дълбини, започнахме да работим в екип, тези от нас в Преброяване на морският живот. И, финансирани предимно от Фондация Слоун и други, можехме да навлезем в нашият проект, ние сме една от 17 полеви програми и да започнем да маркираме голям брой хищници, не само риба тон. Това, което направихме - всъщност отидохме до Аляска, за да маркираме сьомгова акула, за се срещнем с нея на нейната територия, проследихме я докато лови сьомга и тогава разбрахме, че ако използваме сьомга за примамка, всъщност можем да хванем тази акула. А тя е братовчедка на бялата акула, и тогава много внимателно, забележете, че казвам "много внимателно", тогава може да запазим спокойствието им, да сложим маркуч в устата й, да я задържим на палубата, и после да я маркираме, с проследяван от сателит маркер. Този маркер се свързва с базата и изпраща съобщения. Вижте тази акула, която прескача там. Тя има антена. Това е свободно плуваща акула със сателитен маркер, подскачаща след сьомгата, и изпращаща данни до базата. Това не са единствените акули, които маркираме. Но ето една акула с този уред за измерване на температурата на океана - по-топлите цветове показват по-висока температура. Акулите слизат надолу към тропиците, за да се размножават и идват в Монтерей.
Now in a second project called Tagging of Pacific Pelagics, we took on the planet as a team, those of us in the Census of Marine Life. And, funded primarily through Sloan Foundation and others, we were able to actually go in, in our project -- we're one of 17 field programs and begin to take on tagging large numbers of predators, not just tunas. So what we've done is actually gone up to tag salmon shark in Alaska, met salmon shark on their home territory, followed them catching salmon and then went in and figured out that, if we take a salmon and put it on a line, we can actually take up a salmon shark -- This is the cousin of the white shark -- and very carefully -- note, I say "very carefully," -- we can actually keep it calm, put a hose in its mouth, keep it off the deck and then tag it with a satellite tag. That satellite tag will now have your shark phone home and send in a message. And that shark leaping there, if you look carefully, has an antenna. It's a free swimming shark with a satellite tag jumping after salmon, sending home its data. Salmon sharks aren't the only sharks we tag. But there goes salmon sharks with this meter-level resolution on an ocean of temperature -- warm colors are warmer. Salmon sharks go down to the tropics to pup and come into Monterey.
Близко до Монтерей, нагоре към Фаралонските острови е екипът, следящ бялата акула, водени от Скот Андерсън и Сал Йоргенсен. Те хвърлят цел - това е килим във формата на тюлен, ще се приближи бяла акула, любопитно животинче, което ще се приближи до нашата близо 5-метрова лодка. Това животно тежи няколко хиляди килограма. Ще извадим нашата цел. И ще поставим звуков маркер, който ще казва "OMSHARK 10165", или нещо подобно на това, със звук. И тогава ще поставим сателитен маркер, който ще ни информира за големите разстояния със светлинно-базирани геолокационни алгоритми, решавани от компютъра, позициониран на рибата. Тук Сал търси два маркера. И ето ги тук: белите калифорнийски акули, които отиват до кафето за бели акули и връщането им обратно. Също така ние маркираме мако акули с колегите ни от НАОА а това са сини акули. Това, което виждаме заедно сега в този океан от цветове, това е температурата, ние виждаме десетдневни проследявания на мако и сьомгови акули. Виждаме бели и сини акули. За първи път виждаме в почти реални размери къде в океана се движат акулите.
Now right next door in Monterey and up at the Farallones are a white shark team led by Scott Anderson -- there -- and Sal Jorgensen. They can throw out a target -- it's a carpet shaped like a seal -- and in will come a white shark, a curious critter that will come right up to our 16-ft. boat. It's a several thousand-pound animal. And we'll wind in the target. And we'll place an acoustic tag that says, "OMSHARK 10165," or something like that, acoustically with a ping. And then we'll put on a satellite tag that will give us the long-distance journeys with the light-based geolocation algorithms solved on the computer that's on the fish. So in this case, Sal's looking at two tags there, and there they are: the white sharks of California going off to the white shark cafe and coming back. We also tag makos with our NOAA colleagues, blue sharks. And now, together, what we can see on this ocean of color that's temperature, we can see ten-day worms of makos and salmon sharks. We have white sharks and blue sharks. For the first time, an ecoscape as large as ocean-scale, showing where the sharks go.
Екипът, проследяващ риба тон от "Маркиране на тихоокеански хищници" направиха немислимото: три екипа маркираха 1700 риба-тон. червена риба тон, жълтопера риба тон и дългопереста риба тон, всичко това наведнъж, внимателно планирани програми за маркиране, в коите ние излизаме, хващаме младите риби, слагаме им маркери със сензори, подаваме туната навън и я освобождаваме. Те си връщат и когато се върнат, тук в цифровия океан на НАСА можете да видите червенопера риба тон в синьо да преминава през нейния коридор, връщайки се в западният Тих океан.
The tuna team from TOPP has done the unthinkable: three teams tagged 1,700 tunas, bluefin, yellowfin and albacore all at the same time -- carefully rehearsed tagging programs in which we go out, pick up juvenile tunas, put in the tags that actually have the sensors, stick out the tuna and then let them go. They get returned, and when they get returned, here on a NASA numerical ocean you can see bluefin in blue go across their corridor, returning to the Western Pacific.
Нашият екип от Калифорнийският университет в Санта Круз маркира морски слонове с маркери, които са залепени на техните глави, които падат при смяната на кожата. Тези морски слонове покриват половината от океана, давайки информация за дълбочина до около 550 метра, невероятна информация ! Това са Скот Шейфър и нашите средиземноморски буревестници, носещи светлинни маркери за риба тон, които ще ви разходят от Нова Зеландия до Монтерей и обратно, разстояния от 35 000 морски мили, които не бяхме виждали преди. Но сега с тези светлинни локализиращи маркери, които са много малки, ние можем да видим тези пътувания. Същото се случва и с този хавайски албатрос, който прелетява цял океан като на обиколка понякога, до същите места, които посещават и риба тон. Виждате защо могат да бъдат уловени. Това са Джордж Шилинджър и нашият екип от Плая Гранде /Големият плаж/, които маркират костенурки, които минават точно оттам, където сме ние. Това е екипът на Скот Бенсън, който показва как костенурките тръгват от Индонезия и изминават целият път до Монтерей. Това, което може да видим в този океан, е къде в него всъщност се намират хищниците. Всъщност ние виждаме как те използват защитени места, големи колкото океан.
Our team from UCSC has tagged elephant seals with tags that are glued on their heads, that come off when they slough. These elephant seals cover half an ocean, take data down to 1,800 feet -- amazing data. And then there's Scott Shaffer and our shearwaters wearing tuna tags, light-based tags, that now are going to take you from New Zealand to Monterey and back, journeys of 35,000 nautical miles we had never seen before. But now with light-based geolocation tags that are very small, we can actually see these journeys. Same thing with Laysan albatross who travel an entire ocean on a trip sometimes, up to the same zone the tunas use. You can see why they might be caught. Then there's George Schillinger and our leatherback team out of Playa Grande tagging leatherbacks that go right past where we are. And Scott Benson's team that showed that leatherbacks go from Indonesia all the way to Monterey. So what we can see on this moving ocean is we can finally see where the predators are. We can actually see how they're using ecospaces as large as an ocean.
И от тази информация можем да маркираме горещите точки. Това тук е информация само от три години. А тук е цяло десетилетие със същата информация. Ние виждаме пулсациите на сезонните активности, през които преминават тези животни. Но това, което може да направим с тази информация, е да я организираме до горещи точки, 4000 позиции, огромна, непосилна задача, 2000 маркера в зона, показана тук за първи път, край бреговете на Калифорния, където явно е мястото им на събиране. И тогава, нещо като бис от тези животни, те ни помагат. Те носят инструменти, които всъщност събират информация от дълбочина 2000 метра. Те събират информация за нашата планета от много критични места като Антарктика и полюсите. Това са тюлени от много страни, които са освобождавани, които проверяват как е под ледените обвивки и ни дават информация за температурата на двата полюса.
And from this information, we can begin to map the hope spots. So this is just three years of data right here -- and there's a decade of this data. We see the pulse and the seasonal activities that these animals are going on. So what we're able to do with this information is boil it down to hot spots, 4,000 deployments, a huge herculean task, 2,000 tags in an area, shown here for the first time, off the California coast, that appears to be a gathering place. And then for sort of an encore from these animals, they're helping us. They're carrying instruments that are actually taking data down to 2,000 meters. They're taking information from our planet at very critical places like Antarctica and the Poles. Those are seals from many countries being released who are sampling underneath the ice sheets and giving us temperature data of oceanographic quality on both poles.
Когато тази информация бъде визуализирана те пленява да я гледаш. Все още не сме открили най-добрият начин да я визуализираме. И тогава, докато тези животни плуват и ни дават информация, която е важна за проблемите с климата, мислим, че също е особено важно да предоставим тази информация на хората, за да ги ангажираме с нея. Направихме това с Голямото маркиране на костенурки - маркирани костенурки, доведени след 4 милиона опита. И сега, използвайки приложение на Гугъл, ние всъщност можем да пуснем бяла акула в този океан. И когато го направим и тя плува там, ние виждаме тази невероятна батиметрия, която показва как акулата знае къде е по пътя си от Калифорния до Хаваите. Може би Синята мисия може да ни даде информация за океана и това, което не виждаме. Имаме капацитета, НАСА има океана. Просто трябва да съберем двете заедно.
This data, when visualized, is captivating to watch. We still haven't figured out best how to visualize the data. And then, as these animals swim and give us the information that's important to climate issues, we also think it's critical to get this information to the public, to engage the public with this kind of data. We did this with the Great Turtle Race -- tagged turtles, brought in four million hits. And now with Google's Oceans, we can actually put a white shark in that ocean. And when we do and it swims, we see this magnificent bathymetry that the shark knows is there on its path as it goes from California to Hawaii. But maybe Mission Blue can fill in that ocean that we can't see. We've got the capacity, NASA has the ocean. We just need to put it together.
В заключение, всички знаем къде е Йелоустоун в Северна Америка, на разстояние от нашето крайбрежие. Имаме технология, която ни показва къде е. Това, за което трябва да помислим в Синята мисия е увеличаването на био проследяващия капацитет. Как всъщност можем да пренесем този тип дейност на друго място? И накрая да съберем информацията, може би да използваме жива връзка с животни като синия кит и бялата акула. Или да направим убийствени приложения. Много хора са ентусиазирани когато акулите стигнат до моста Голдън Гейт. Нека да свържем хората с тази активност чрез iPhone. Така ще изчезнат няколко мита от интернет.
So in conclusion, we know where Yellowstone is for North America; it's off our coast. We have the technology that's shown us where it is. What we need to think about perhaps for Mission Blue is increasing the biologging capacity. How is it that we can actually take this type of activity elsewhere? And then finally -- to basically get the message home -- maybe use live links from animals such as blue whales and white sharks. Make killer apps, if you will. A lot of people are excited when sharks actually went under the Golden Gate Bridge. Let's connect the public to this activity right on their iPhone. That way we do away with a few internet myths.
Така ще можем да спасим червената риба тон. Можем да спасим бялата акула. Имаме науката и технологията. Надеждата е тук. Да, можем. Просто трябва да приложим това, което имаме все повече в океаните.
So we can save the bluefin tuna. We can save the white shark. We have the science and technology. Hope is here. Yes we can. We need just to apply this capacity further in the oceans.
Благодаря.
Thank you.
(Ръкопляскания)
(Applause)